Лекція 3
з навчальної дисципліни «Методика ознайомлення з природою»
Тема:  Словесні методи ознайомлення дітей з природою
Мета:  формувати знання студентів  з  використання словесних методів та прийомів на заняттях та спостереженнях в природі, розвивати вміння здійснювати добір  художнього слова, малих фольклорних жанрів: приказок, загадок, казок про природу; розвивати виразне читання художнього слова для сприймання дітей., (бути майстерним розповідачем)
Засоби навчання: мультимедійна презентація, відео, картотека спостережень в природі для дітей раннього віку
Словесні методи та прийоми ознайомлення дітей з природою 
  Серед методів навчання дошкільнят значну роль відіграють методи, які належать до групи словесних. За своєю психологічною суттю це є група найскладніших для дітей дошкільного віку методів, оскільки у них діяльність дітей носить складний характер сприймання вербального матеріалу. Важливу роль у цих методах відіграє і власне мовлення дитини. Тому використання словесних методів вимагає певного рівня розвитку мови дітей (вони повинні мати значний пасивний словник, тобто розуміти значення слів, образних висловів тощо; вміти висловлювати власну думку, відповідати на запитання; слухати та запам'ятовувати висловлювання іншої людини). Тому словесні методи широко починають використовуватися переважно у старших групах. Однак уже в молодшому дошкільному віці досить поширені словесні прийоми, які складають арсенал наочних та практичних методів (запитання, коментарі вихователя, короткі розповіді та пояснення тощо).
      Словесні методи мають велике значення у роботі з дітьми. Зокрема, вони сприяють інтелектуальному розвитку дошкільнят, оскільки орієнтовані на словесно-логічний тип мислення. Використання словесних методів та прийомів забезпечує "зону найближчого розвитку" дитини. Крім того, словесні методи мають своє конкретне значення, яке полягає в тому, що вони:
•	дають змогу  формувати знання  що  виходять   за   межі безпосереднього досвіду дітей;
•	використовуються для систематизації та узагальнення знань дітей,    отриманих шляхом використання інших  методів, зокрема, спостережень та праці;
•	формують природничі поняття у дітей;
•	 забезпечують естетичну насиченість наочних та практичних методів; 
•	поглиблюють пізнавальні інтереси дітей.
       Класифікацію словесних методів здійснюють у залежності від особливостей мовленнєвої діяльності вихователя та дітей, яка покладена в основу того чи іншого методу. До словесних методів відносять:
•	розповіді вихователя про природу (в основі методу лежить монологічне мовлення дорослого, діяльність дітей полягає переважно у активному слуханні-сприйманні та аналізі інформації, яка подається вербально);
•	 бесіди з дітьми на природничі теми (метод побудований на діалозі та полілозі); 
•	 читання художньої літератури та природничої книги, казки (її основі методів; об’єднаних у цю підгрупу, лежить сприймання усного мовлення).
                Розповідь вихователя є одним із найбільш широко використовуваних словесних методів. Розповідь високо цінували такі відомі педагоги минулого, як К.Д. Ушинський, В.О. Сухомлинський, Є.І. Тихеєва та інші. Всі вони підкреслювали, що вихователь обов'язково має бути майстерним розповідачем.

              Основною метою використання розповідей про природу є повідомлення дітям нових знань, доповнення та конкретизація наявних у дітей уявлень.
 
           Переваги розповіді як методу навчання полягають у тому, що вона:
•	є надзвичайно мобільним методом, тобто може бути використана практично у будь-якій формі організації роботи по ознайомленню з природою: в ході спостереження, заняття та екскурсії, на прогулянці, тоді, коли виникає потреба і можливість у повідомленні дітям певної інформації. В залежності від конкретного моменту можна варіювати тривалість розповіді, що теж збільшує мобільність цього методу.
•	має особистісне забарвлення, тобто як правило, вихователь веде розповідь від першої особи, тому має змогу передати дітям не тільки знання, а й особисте ставлення до тих предметів та явищ природи, про які він розповідає. Особистісний характер розповіді робить її більш переконливою, достовірною.
                Складність використанні розповідей у роботі з дошкільниками викликана рядом особливостей пізнавальної діяльності дитини під час сприймання нею мови дорослого. Дитина повинна уміти зосередити свою увагу на мові дорослого (слухати його), усвідомлювати почуте, запам'ятовувати певну інформацію, що є досить складним процесом для дошкільників. Тому в молодшому віці, як правило, розповіді використовуються тільки у єдності із наочними або практичними методами. Як самостійний метод розповідь має місце у роботі з дітьми старшого дошкільного віку. Та й навіть у цьому випадку вона повинна супроводжуватись використанням наочного матеріалу  (картинки, предмети природи тощо).

У методиці висуваються такі основні вимоги до розповіді:
•	достовірність змісту, науковість та відповідність реальному уявленню про те чи інше явище природи;
•	 доступність викладу матеріалу для дітей певного віку;
•	розповідь повинна бути цікавою, динамічною;
•	яскравість, образність та конкретність мови оповідача;
•	емоційність мови оповідача.
               
                     Виділяють декілька видів розповідей про природу: 
•	описова розповідь, основний зміст якої включає опис зовнішнього вигляду тих чи інших об'єктів чи явищ природи. Описова розповідь — це своєрідне "усне малювання". Інколи в описових розповідях може подаватися інформація не лише про зовнішні властивості та ознаки предметів чи явищ, але й про їх причини, закономірності, взаємозв'язки, однак описова розповідь рідко включає детальне роз'яснення їхньої сутності. Описова розповідь обов'язково повинна містити інформацію про естетичні властивості об'єкта та включати висловлювання, у яких відображається ставлення дорослого до того, що він описує. Зазвичай дітям буває досить важко сприймати описові розповіді, тому вони повинні бути невеликими, складатися з простих поширених речень, кожне з яких виражає одну конкретну думку. До описової розповіді можна включити віршовані рядки, супроводити її ілюстративним матеріалом чи демонстрацією, 
•	 сюжетна розповідь, у якій, на відміну від описової, інформація про природу включена до оповідання про той чи інший випадок, пригоду, певні події. У сюжетній розповіді головна увага дітей звертається на розкриття праці людей в природі, різноманітних видів діяльності, пов'язаних з природним довкіллям. Часто сюжетні розповіді мають екологічну тематику. Досить поширеними у практиці варіантами сюжетної розповіді є розповіді з минулого досвіду вихователя та казкові розповіді, у яких провідним є прийом персоніфікації об'єктів та явищ природи. У сюжетну розповідь може бути включений опис, однак він не повинен бути дуже об'ємним, щоб не відволікати дітей від сприймання сюжету.
•	 розповідь-пояснення передбачає розкриття дітям такої природничої інформації, яка недоступна безпосередньому сприйманню. Це - внутрішні закономірності та причини природних явищ, взаємозв'язки, що приховані від безпосереднього сприймання тощо. Розповіді-пояснення мають бути дуже чіткими, конкретними, складатися з 3-4 речень. Вони, як правило, супроводять спостереження, розглядання моделей чи практичні методи (досліди).
•	 мовні логічні завдання - розповіді-загадки, що ґрунтуються на розумінні дітьми певних зв'язків та закономірностей природи. Цінність їх у тому, що проблемне запитання викликає у дітей активне пізнавальне ставлення, зацікавлення, що створює сприятливі умови для засвоєння природничих знань. Розкриття причинних взаємозв'язків у природі, яке необхідне для мотивування свого варіанту відповіді, сприяє формуванню доказовості, критичності мислення дітей. Моральні ситуації, що лежать в основі логічних завдань, збуджують гуманні почуття малят.
В роботі з  дошкільнятами  пропонується використовувати мовні логічні завдання у такій послідовності:
            1. Завдання, зміст яких будується на знанні зовнішніх особливостей предметів та явищ природи, отриманих дітьми шляхом спостережень. Це, по суті, образні описові загадки, у яких об'єкт описується але не називається. Діти повинні за образним описом відгадати загадку.
             2. Завдання, що потребують порівняння, співставлення фактів, розкриття взаємозв'язку та взаємозалежності явищ, встановлення їх причин.
             3. Завдання, що вимагають виділення характерних особливостей різних періодів одного сезону. Вони вимагають від дитини аналізу тих плинних сезонних змін, які часто можуть залишитися поза її увагою. Особливо важливо, щоб дитина могли пізнати  описи перехідних частин того чи іншого сезону (весни, осені).
             Окрему групу складають мовні логічні завдання екологічного змісту. Це коротенькі оповідання про різноманітні випадки з життя людей, аналізуючи які дитина повинна дати оцінку тому чи іншому вчинку або запропонувати свій варіант розв'язання проблемної екологічної ситуації.
               Бесіда - спеціально підготовлена розмова вихователя з дітьми. 
Як метод ознайомлення з природою використовується в усіх вікових групах. 
            Складність використання бесід в тому, що цей метод - це, фактично, колективне обговорення вихователем з дітьми певної теми, що передбачає наявність у дошкільнят умінь слухати дорослого та однолітків, відповідати на запитання вихователя, доповнити або уточнити відповідь іншої дитини, самому задавати запитання. 
Складність бесіди для дорослого в тому, що вихователь повинен уміти правильно формулювати варіатанти запитання до дітей, залучати до розмови всіх вихованців групи, а не тільки самих активних.
           Загальні вимоги до проведення бесід з дітьми сформульовані Є.І.Тихеєвою вони повною мірою відносяться і до бесід про природу:
•	 Не давати дітям відволікатися від основної теми.
•	 Підводити дітей до самостійних висновків.
•	 Без    особливої    необхідності    не    перебивати    того,    хто
висловлюється. 
•	Не  вимагати  повних  відповідей  там,  де  доречна  коротка, контекстна відповідь.
•	Спонукати дітей до постановки запитань, уточнень відповідей товаришів.
          Ефективність бесіди багато в чому залежить від вміння вихователя правильно добирати та ставити запитання до дітей.  В методиці виділяють такі основні вимоги до запитань: 
         Запитання пропонуються всій групі, цим педагог заохочує усіх дітей   до   розв'язання   розумового   завдання,   що   міститься   у запитанні.
         Запитання повинні       бути       конкретними, чіткими,  точно сформульованими, щоб діти могли зрозуміти їх зміст.
          У кожному запитанні повинна міститися одна думка, не повинно бути нагромадження у одному запитанні декількох пізнавальних завдань.
          Варто уникати запитань, що вимагають однослівної відповіді (так або ні) та запитань, у змісті яких уже сформульована відповідь.
          До узагальнених запитань не слід одразу ж додавати конкретні запитання у формі допоміжних і навпаки. Слід дати можливість дітям подумати, відповісти на загальне запитання. Додаткові (навідні, допоміжні) ставити лише у разі відсутності правильної відповіді.
           У бесіді слід використовувати запитання різних видів.                   
                                Види запитань:
1.   Репродуктивно-мнемонічні.
2.  Репродуктивно-пізнавальні.
3.  Продуктивно-пізнавальні         (відповідаючи, дитина   повинна   здійснити   ряд   логічних мислитель них дій).
                     
                   Види бесід виділяють на основі їх дидактичної мети.
           1. Вступна бесіда, яка проводиться перед використанням іншого
методу (спостереження, праці тощо) або перед екскурсією, її мета:
уточнення  знань  дітей,  їх досвіду,  встановлення зв'язку нового
матеріалу із уже вивченим, підготовка дітей до наступної пізнавальної діяльності. Як правило, це коротка, із 1-2 запитань констатуючого характеру. Закінчуватися може запитанням проблемного характеру.
         2. Супровідна бесіда - супроводить  спостереження, розглядання ілюстративного  матеріалу,  досліди,   її мета  -  сприяти  кращому розумінню дітьми того, що вони бачать. У її структуру крім запитань вхюдять коментарі вихователя та пояснення.
          3.Підсумкова або узагальнююча бесіда - проводиться для узагальнення знань дітей з теми, формування природничих понять. Як окремий вид заняття проводиться у старшій групі.

Структура підсумкової (узагальнюючої) бесіди:

             1. Вступна частина. Організовується різноманітними прийомами проблемного характеру: проблемне запитання, мовне логічне завдання, дослід чи його фрагмент. Можна використати і прийоми емоційного плану, які сприяють пробудженню дитячих почуттів (художня література, музика, образотворче мистецтво, гра). Закінчується ця частина повідомленням теми бесіди, в окремих випадках на основі використаних прийомів дітям пропонують самостійно сформулювати тему наступної бесіди.
            2. Основна частина. Крім основного прийому - запитань, може включати показ ілюстративного матеріалу (без детального розглядання), демонстраційні досліди, ігрові прийоми, літературні вікторини, декламування віршів про природу, загадування загадок, пояснення прислів'їв та приказок, інші проблемні прийоми.
            3. Підсумкова частина-заключна узагальнююча розповідь вихователя, пояснення природничого поняття, формулювання правил поведінки у природі чи правил екологічної безпеки.

  Тематика узагальнюючих бесід визначається на основі програми. Проводять ці бесіди 1-2 рази в квартал. Обов'язково проводять підсумкову бесіду в кінці кожної пори року, щоб узагальнити знання про неї, набуті шляхом щоденних та періодичних спостережень, розповідей, інших методів роботи.